EKKO
1. en nær parallell eller repetisjon av en idé, følelse, stil eller hendelse.
For mange variasjoner og greier. Det er en Fender-forsterker.
Den hadde jeg ikke kjent igjen. Bassbreaker 45.
Jeg har et godt spørsmål til deg.
På 80-tallet sa vi "Rickenbacher".
Dere sa "Rickenbacker". Det er "backer".
- Ja. - Vi har hatt en liten debatt.
Vi er sørfra. Det er "backer".
- Jeg tror det. - Ikke "bacher".
Er det din, Jakob?
Nei, men vi brukte den på platen.
- Det er Andys. - Ja, Andys.
- Vil du se? - Kom hit med den.
Denne ble ofte brukt innen folkrock.
Alt man måtte gjøre, var å bevege lillefingeren.
Du har ikke råd til resten.
MED MUSIKK FRA
MED
OG
De kalte det Laurel Canyon
fordi det var her alle musikerne holdt til.
Mange musikere bodde der. De kom til LA fra alle slags steder.
De kom fra England, og fra hele Amerika.
Siden plateselskapene holdt til i LA, måtte de dra dit.
Dette var det ene stedet man kunne bo,
og det var et motstykke til den falske, glatte verdenen
som man så på TV.
Å kunne bo så nære Sunset Strip,
men likevel føle at man var på landet,
med en helt annen atmosfære, var nydelig!
Jeg kan ha vært den første som flyttet dit.
Jeg bodde et sted langt oppi fjellområdet.
Det var mye kameratskap mellom bandene.
Vi ble kjent med Brian Wilson, The Beach Boys,
og selvsagt The Mamas & The Papas da de kom.
Jeg kjente John og Michelle fra New York,
og Mama Cass var fantastisk. En utmerket vertinne.
Laurel Canyon var alltid et slags tilholdssted
for bohemer og skuespillere.
Det krydde av små sjarmerende hus,
og det var en svært gledelig tid.
Jeg elsket det, for jeg har alltid likt eksentrisitet.
Jeg dras mot eksentrikere, og de befant seg der.
Alle sammen var der.
Alle skrev, og skrev sammen.
Man dro bort til noens hus,
tok med gitaren,
og begynte å spille sammen.
Ganske snart skrev man på en hit.
Folk ringte ikke engang.
De banket på døren, og sa: "Hør på dette!"
Det er et utrolig miljø for en musiker å ta del i,
for det er svært sunt, progressivt,
og ikke minst kreativt. Slik følte jeg meg.
Det var så mye bra musikk i luften.
Man hørte små bruddstykker, og de sivet gjennom deg.
God kveld.
Den storslåtte Los Angeles-låtskriveren Warren Zevon sa...
Jeg savner ham hver dag.
Han sa at om Roger McGuinn kun hadde spilt åpningsstrofen
av The Byrds' debutalbum og gått i graven,
hadde han fortsatt hatt den største markante innflytelsen
på folkrock-bevegelsen på 25 år.
Og han hadde rett, for i 1965, da sangene spiltes på radio,
var det første gang en sang med lyrisk dybde og verdighet
hadde blitt en hitlåt.
Det inspirerte en generasjon låtskrivere til å skrive annerledes,
og å dra til California,
som igjen ga liv til Laurel Canyon-miljøet.
Femtiårsjubileet for det øyeblikket var i sommer.
Så Jakob og jeg bestemte oss for, siden ingen andre gjorde noe,
at vi ville lage en plate med de låtskriverne.
Nå blir det konsert, og dere er alle en del av den.
Takk for at dere kom. Nyt konserten!
Er dere klare for å dra til 60-tallet?
Dette er så fantastisk, for musikken
som kom fra Laurel Canyon-miljøet på 60-tallet,
var ikke bare inspirerende for andre band på den tiden,
men ble også inspirerende
for min generasjons musikere og låtskrivere.
I kveld har vi en mulighet, som folkemusikk,
til å videreformidle den til en ny generasjon,
og la ekkoet av musikken runge.
LAUREL CANYON I CALIFORNIA TIDLIG ØVING
- Kan vi begynne på nytt? - Klar?
Jeg tenkte å prøve en andrestemme, men så...
Hva er refrenget? Er det bare "will you go"?
- Jeg liker din måte. - Jeg synger: "Will you go, will you go?"
Beklager.
Vi kan ta det igjen. Jeg tror refrenget kommer på nytt.
Vi bare gjentar det. Hva er dette?
Jeg har ikke sett dette!
Hvorfor vi begynte på dette? Vi så filmen Model Shop.
Den minnet oss på om musikken fra 60-tallet,
så vi bestemte oss for å spille inn noen av sangene fra midten av 60-tallet.
Vi ble bare mer og mer nysgjerrige på hva som førte alle hit.
Hvem kom hit først? Var det folk fra østkysten som kom hit?
Eller var det folk her som startet det hver for seg?
Beach Boys var allerede her.
The Byrds kom hit først, og alle andre fulgte etter.
Hvordan ble The Byrds dannet?
Det begynte svært uskyldig.
The Beatles kom hit.
Jeg hørte denne på radioen...
Jeg sa: "Jøss, de bruker folkemusikkens akkordskifter,
disse overgangsakkordene."
Det ga meg ideen om å ta en gammel folkevise,
og sprite den opp med Beatles-takt.
Jeg gikk ned til landsbyen, og spilte den på Café Playhouse.
De likte den ikke.
De likte ikke rock and roll og folkemusikk i kombinasjon.
De syntes det var en dårlig idé.
Det kuleste med Roger...
Det var første dag jeg møtte ham.
Han kom inn på Playhouse Café
med en Gibson 12-strenger,
og spilte "I Wanna Hold Your Hand".
Og jeg sa: "'I Wanna Hold Your Hand' som en folkegreie med én gitar?"
Det var en påfallende, dristig ting å gjøre.
Og han ble hånet for det.
Jeg vet at mange sa: "Hva driver han med?"
Jeg dro til LA, fikk en spillejobb på Troubadour
med å åpne for Hoyt Axton, og gjorde det samme der.
De likte det ikke der heller.
Da slo jeg meg sammen med Gene Clark og David Crosby,
og vi dannet The Byrds.
Det skjedde mange morsomme greier.
Vi øvde i et gammelt opptaksstudio
nede på 3rd Avenue.
World Pacific, tror jeg det het. Det var et jazzstudio.
Da de var ferdige med å bruke det for kvelden,
gikk vi inn for å øve.
Og det gjorde en hel del for The Byrds,
fordi vi måtte høre på det om og om igjen.
Om du hører hvor grusomt du lyder, jobber du hardere.
Så det var akkurat det vi gjorde.
Etter at vi begynte å få dreisen, dukket Dylan opp.
Du må være mer spesifikk. Nei da, jeg bare tuller.
- Finnes det mer enn én? - Ja!
- Bob dukket opp. - OK.
Han hadde hørt at vi skulle spille "Tambourine Man".
Han hørte oss spille den elektrisk,
og man hørte tannhjulene svirre.
Han visste at han ville prøve det umiddelbart.
The Byrds' store bragd er sammensmeltingen
av folkemusikk og rock and roll.
Av alle band som har den spesielle California-sounden,
er det ingen av dem som låter helt som The Byrds.
Den 12-strengsriffen er nokså praktfull.
Det er et stort øyeblikk
i rocken.
Det er virkelig to ting om støter sammen
i en stor bølge.
Og det ville skape en ny musikksjanger raskt.
Jeg elsker lyden McGuinn fikk ut av 12-strengeren.
Med hans spillestil,
og med Crosbys rytme som underbygger den,
ble de det mektige bandet som vi alle ønsket å være.
Jeg likte The Byrds svært godt,
og jeg likte filosofien deres,
den musikalske filosofien. Du vet, folkrock.
Det var låtskrivingen også.
- Ja, den var bra. - Nydelig!
60-TALLS FOLKEVISE AV PETE SEEGER
Folkemusikk er en eldre variant av låtskriving.
Man lærer en sang av noen,
kanskje en onkel som lærte den av en knivsliper
som reiste sørover for å slipe kniver og sakser,
og i tillegg spilte banjo og fele.
FREMFØRT AV THE BYRDS (1965)
Da The Byrds kom, var det mange som mislikte
at de spilte folkevisene med et band.
Men det var smittsomt.
Det er et stort steg opp fra "Love Me Do"
til alle de tingene.
Vi begynte å ta rock and roll på alvor,
for ingen hadde gjort det tidligere.
Vi spilte god lyrikk på radioen, AM-radio, popradio,
for første gang. Det hadde vi ikke gjort før.
Da var det "june, moon, spoon" -rim.
Baby, I love you, ooh-ooh
Ikke "dance beneath the diamond sky with one hand waving free".
- Det endret alt for alle. - Ja.
Fiona, er du her?
Jeg møtte Fiona da hun var 17 år.
Hun blir nok flau om jeg sier det.
Det er for sent nå!
Klar?
La oss spille en Byrds-låt.
The Beatles kom til Amerika,
og ble spurt: "Hva er yndlingsbandet deres?"
De svarte The Byrds! Vi ble blåst av banen.
Vi kledde oss som dem.
Vi kjøpte faktisk noen dresser med sort fløyelskrage.
Vi brukte dem når vi spilte på Ciro's.
Det funket i omtrent én uke. Vi hang dem i garderoben,
tok på T-skjorte og jeans, og dro hjem.
En kveld vi kom til Ciro's, var dressene borte.
Jeg sa dette til John Lennon. Han svarte: "Gid de stjal våre."
Roger McGuinns private filmopptak
av The Byrds' første tur til London i England
Vi ble invitert til England, og var veldig gira.
Det var der The Beatles og The Rolling Stones var.
Da vi kom dit, oppdaget vi
at vi ble annonsert som Amerikas svar på The Beatles.
Det var vanskelig å leve opp til.
De kom for å se oss en kveld på Blaises Club,
og Chris var så nervøs at han røk en basstreng.
Ingen ryker en basstreng, men det gjorde han.
Vi gikk ovenpå etter konserten,
og John og George kom opp. John sa: "Fantastisk konsert!"
De likte oss, og var snille mot oss.
Da vi endelig dro dit, var de svært greie.
Hvem er den unge mannen med den lange sveisen i bakgrunnen?
Det er Dave fra The Byrds. En kompis av oss.
Kvelden etter dro vi til Scotch of St. James,
som var nattklubben Paul McCartney vanket på.
Vi drakk litt, og han tok meg på en kjøretur
i en Aston Martin DB5 rundt London.
Vi hang hos The Stones, og de lærte oss å rulle en joint.
En butler gjorde det for dem,
og la dem på trappesatsen hver morgen,
som en slags morgenkaffe!
The Byrds var fantastiske.
De ble vennene våre.
Vi kom til LA,
og de kom for å henge med oss.
Den 12-strengeren lød utrolig, og stemmene var fantastiske.
Vi var glade i The Byrds.
De introduserte oss for en hallusinerende situasjon.
Og vi storkoste oss.
The Beatles begynte med folkrocken i California.
Og det var antageligvis California-folka
som prøvde å holde fast ved sounden.
Det var en rekke tilfeldigheter.
John Hall fra Rickenbacker flydde til New York
fordi han hadde hørt at The Beatles spilte Rickenbackere.
Han gikk opp til hotellrommet
med en 12-strengs Rickenbacker, som var den andre noensinne laget,
og ga den til George.
Han tok den med til John,
for det var han som spilte med den.
Men George hadde influensa.
De tre andre var på en fotografering,
så George knabbet 12-strengeren.
Det endret popmusikken.
Rocken, kan man vel kalle den.
Vi burde våge å kalle det rock.
Det var rock and roll.
Alle hadde innflytelse på alle i denne store heksegryten av...
Ting bare dukket opp.
På kryss og tvers av Atlanteren også,
for alle hørte på hverandres plater.
The Beatles gjorde sin tolkning av en av The Byrds' sanger,
og deretter The Beach Boys med "Girl".
Jeg var svak for Brians arbeid fra første stund.
Jeg var god venn med Felix Pappalardi,
og det var han som påpekte...
PRODUSENT FOR CREAM
de Bach-lignende kvalitetene.
Han sa: "Hør på denne akkordprogresjonen."
"De bruker Bachs akkordoverganger."
Det var veldig betydningsfullt.
De var det andre bandet vi beundret.
Kun dem.
Alle andre... Og de var så folkelige som det gikk an,
men de var gode.
De hadde bra låter på grunn av Brian.
De harmoniserte på en interessant måte
som skilte seg fra alle andre.
Så vi likte dem svært godt.
Jeg er sikker på at alle vet det,
men i tilfelle, får jeg introdusere dere ved navn?
- Al Jardine. - Takk, Al.
- Dennis Wilson. - Takk.
- Brian Wilson. - Carl Wilson.
Mike Love.
Hvem bestemmer hva som skjer videre?
Det er nok meg. Jeg vet ikke.
Jeg skriver og produserer låtene, så jeg har noe jeg skulle ha sagt.
Jeg ser ingenting i Mozart som er bedre enn i Brian Wilson.
Det kan man nok hevde.
De hadde elsket ham.
Han er rett og slett for god. Han...
Ja.
Slike som ham kommer ikke rekende på ei fjøl.
Det er ganske unikt.
"In My Room", jøsses!
Hvem har ikke funnet trøst i...
roen og stillheten på ens eget rom, ens egen plass?
Det kan bli sagt på utallige måter,
men den sangen var bare så vakker.
Beach Boys var en stor grunn til
at Cream ble urokkelig drevet
av forestillingen om at vi kunne gjøre noe lignende.
Eller bli inspirert av det, av Pet Sounds.
De bodde rett nedi gata vår, Brian og Marilyn.
Én dag jeg dro dit,
var hele stuen dekket av sand.
Det var ingenting annet i stuen
enn et Steinway-piano og en pianobenk.
Resten var bare sand.
Jeg så på henne, og spurte: "Hva foregår?"
Hun sa: "Jeg vet at det er sprøtt, men han skriver noen utrolige låter."
Da skrev han på "Pet Sounds"!
Jeg vant platen på radioen da jeg ringte inn som lytter!
Jeg stod like ved telefonen,
og de stilte noen spørsmål.
Jeg ringte dem umiddelbart, svarte rett og vant platen.
Det var Pet Sounds.
Det tok meg noen runder før jeg forstod hva som foregikk.
Men jeg falt pladask for platen.
Den er annerledes, og i særklasse.
Ingen lyktes så bra,
ikke slik som dem, for de hadde ikke en låtskriver som Brian.
Jeg var nok akkurat for ung til å verdsette
hvor utrolig sofistikert musikken var.
Jeg så bare fem karer i samme skjorte som holdt et surfebrett,
og syntes det var teit.
Men alt endret seg da jeg hørte Pet Sounds.
Den skal visstnok være ansvarlig for Sgt. Pepper.
Se for deg et band som påvirker The Beatles.
CANYON COUNTRYBUTIKK
Vil du sitte ved pianoet?
- Trenger du meg der? - Ja, kom igjen.
Vi jobber med noen av sangene dine.
Vi jobber med "Just Wasn't Made For These Times".
- Hvilken toneart er den originale? - Hess.
Vi bruker ess.
Ess? Det er feil toneart!
Vi bruker kapo.
Spill den i ess eller E, eller som dere pleier.
Ja vel, greit.
Bach hadde innflytelse på "California Girls".
Du, du-du, du-du, den tripperytmen.
Chuck Berry og Four Freshmen lærte meg harmonisering,
og Chuck Berry lærte meg rock and roll-melodier.
Jeg lærte fiolinbearbeiding av George Martin.
Jeg lærte å skrive for fiolinister.
Jeg skrev notene, og de spilte dem.
Spilte de feil, sa jeg:
"Det var galt, kompis. Du må spille riktig."
Så fikset de instrumentene, og gjorde det.
The Beatles var nok yndlingsgruppen min.
Dem likte jeg svært godt.
En kompis kom med Rubber Soul, og spilte det for meg.
Jeg sa: "Albumet er ikke til å tro!" Ikke sant?
Han spilte det om og om igjen, og jeg sa: "Jøss!"
Jeg kunne ikke tro det. Det inspirerte Pet Sounds-albumet.
Radioen stod på,
og The Byrds spilte.
Jeg mener, det var The Byrds.
Vi var sikre på det,
for vi kjente dem og var venner med dem.
Vi sa: "Jøss, hvis The Byrds får en hit,
kan alle få en hit!
Vi må komme oss tilbake til LA."
Vi bodde på Albert Hotel.
Det var der alle musikerne bodde da de kom til byen.
John og jeg hadde giftet oss,
så jeg ville dra hjem.
Han sa: "Vi kan ikke dra hjem. Det går ikke.
Musikkbransjen er her i New York."
Han vekket meg midt på natten,
og sa: "Jeg skriver på en låt. Hør på dette."
Og han spilte...
Er det lenge siden du har vært her?
Jeg sa akkurat at det var her vi først sang
for Lou Adler, i dette studioet.
- Her? - Vi spilte inn på rom tre.
Men det var her, akkurat her vi står nå,
at vi sang det første albumet for Lou.
Hvilke sanger sang dere under prøvespillingen?
"California Dreamin'".
"Monday Monday".
"Go Where You Wanna Go".
- Det var noen gode, altså. - Du vet.
Vi hadde materiale.
Han sa, med hatten trukket ned mot nesen:
"Kan dere komme tilbake i morgen?
Vi snakker om det i morgen."
"Ja vel."
Da vi kom tilbake, lå kontraktene spredt utover gulvet i studio tre,
og de delte ut penner: "Her! Signer her. Signer!"
- Da gikk prøvespillingen bra, da? - Ja.
I det første studioet jeg var i, var det alt utstyret de hadde.
Bare denne lille saken.
PRODUSENT
Pianoet stod i midten.
Hal Blaine og trommene hans var der.
John Phillips med 12-strengeren,
PF Sloan, kanskje Glen Campbell,
Billy Strange, en av gitarspillerne...
- Alle her inne. - Stod på rekke.
Vi var ved slutten av et opptak, og Denny Doherty...
Det var en vill natt, og den ble villere og villere.
Det lå Crown Royal-poser strødd...
Denny hadde sovnet ved pianoet.
John sa: "Denny, opp med deg. Jeg trenger en tone."
Vi fikk ikke Denny opp,
så vi tok en mikrofon, og dro den bort hit.
Og så la vi den over Denny.
John lente seg ned, og sang tonen til ham.
Denny sang tonen.
Han fikk ønsket tone, så Denny la seg igjen.
Men det er et fantastisk rom.
Rommet ser helt likt ut.
Det ser helt likt ut. Høyttalerne er litt annerledes.
Men rommet ser ut og føles helt likt.
Alt sammen var svært så romantisk.
Vi bodde på Jomfruøyene, i telt på strendene.
Og det var uunngåelig at det skulle skje,
med dynamikken det er i en gruppe bestående av menn og kvinner.
Man ser noe i et bandmedlem, det kan være talent eller en fysisk tiltrekning,
og det oppstår gnister.
Jeg vet at det skjedde i The Mamas & The Papas.
Jeg har sett det skje i nesten enhver gruppe jeg kommer på
som består av menn og kvinner.
Jefferson Airplane,
Fleetwood Mac.
Det var begrenset til oss fire, og vi bodde sammen.
Vi var alltid sammen.
Og under øvingene
fotflørtet Denny og jeg under bordet.
Og Denny var også en stor flørt.
Han ville strekke alt til det ytterste.
Han hadde en god sans for humor,
og det lille glimtet i øynene.
Han var bare så kjekk.
På det første albumcoveret
ligger jeg i Dennys armer.
Det var før vi ble tatt.
Den første kvelden vi var sammen,
hadde alle sittet ved bordet,
og John og Cass... Vi så bort på dem, og de sov.
Da reiste Denny seg,
gikk bort til glasskyvedøren,
og vi dro av gårde.
Jeg vokste opp i frie omgivelser.
I mine øyne var ikke en affære så alvorlig
som det var for de andre.
Jeg hadde en affære før Denny,
etter at John og jeg hadde giftet oss.
Det var noe som John allerede hadde erfart med meg,
og da skrev han "Go Where You Wanna Go".
John var knust og svært opprørt,
så teksten går som følger: "Go where you wanna go
Do what you want to do
With whoever you want to do it with, bitch!"
Så jeg hadde det travelt.
Jeg var en travel jente.
Jeg hadde det moro.
Fint at du poengterer det, og ikke jeg.
Det var så rørende!
- Likte du det? - Jeg elsker det!
- Bra. - Jeg elsker det.
- Jeg glemte hvor god sangen er. - Ikke sant?
60-tallet var velsignet.
Alt dukket opp på samme tid.
Det må ha vært meningen.
Det var en blanding av gode artister, og velmenende artister,
som tenkte: "Hvordan kan jeg lage en like god plate som den?"
Musikk oppstår på et viss tidspunkt,
men endrer tiden fremover.
Jeg endte opp med en acetatplate av Pet Sounds,
og skulle til England for å besøke vennen min,
Andrew Oldham, som er produsent for The Rolling Stones.
Paul McCartney stakk innom, og jeg spilte Pet Sounds.
De hørte på alt Brian gjorde,
og lurte på hvordan de kunne benytte ulike ting
som han gjorde på Pet Sounds.
Og slik ble Sgt. Pepper til.
Det var mye som stod på.
Alle platene og vinylene vi kjøpte,
du var ikke født,
var de beste, for alle var på hugget!
Jeg har to yndlingsplater, som mange andre.
Pet Sounds og Sgt. Pepper.
Man kan lytte på platene,
og se krysspollineringen.
Det var helt magisk.
Hver gang noe bra oppstår, vil det vise seg andre steder.
Det blir gjenspeilet.
Det var som krysspollinering.
The Beatles vokste også opp med skifflemusikk.
George innrømmer at "The Bells of Rhymney"
og "If I Needed Someone" er veldig like.
Jeg tror Roger sendte et lite kort om det, som han fortsatt har.
Noen hadde skrevet mesteparten av en låt,
Paul eller John, og de spilte den.
Når det føltes rett: "Da gjør vi det slik."
Vi bare jammet. Vi var gatemusikanter.
Riffet var...
Uansett, George likte riffet, og skrev...
basert på det.
Han ga en kassett med den til Derek Taylor i London.
Derek kom hjem til meg.
"George vil at du skal vite
at han skrev sangen basert på riffet ditt i 'Bells of Rhymney'."
Når du hører vakker musikk, treffer den deg,
og iblant vil du kanskje gjøre noe lignende,
men på din måte.
Eller: "Jøss, han gjorde det, så kanskje jeg kan..."
Det er en åpen greie.
Men det er greit, eller hva? Det er greit.
Så klart, direkte kopiering er ikke bra, men du...
Men på den måten syntes jeg det var flott.
Du har litt mer tyngde.
Pet Sounds og Sgt. Pepper.
- Jeg har noen godsaker her. - Jeg holder meg til denne.
Platene kom ut av det blå, som et snøskred.
Og det fantes ingenting som dem fra før.
Det pleide å være slik at hver gang et ble sluppet,
var det en stor hendelse,
og folk møttes for å snakke om det.
De satte på platen på rommet, og hørte på den.
- Så kult! - I dagevis!
Og de tolket, du vet,
hvorfor går han med en kappe, eller poncho, fra renessansemessen?
Noe av det jeg liker best ved alle bandene,
er at de på et vis er supergrupper.
De hadde flere vokalister, flere låtskrivere.
Men skjønnheten ligger i hvordan alt ble ført sammen,
og hvordan de spilte på sine beste kvaliteter.
Ja, bare hør på Buffalo Springfield og alle de bandene.
Man får noe bemerkelsesverdig og unikt
når det er noe samarbeidsorientert,
som man ikke får kun gjennom eget DNA.
Det får man bare ikke.
Mine herrer, flott å se dere.
Velkommen.
Kan du være ordfører, introdusere deg selv,
og si hvem andre du har med deg?
- Jeg heter Neil Young. - Neil. Står til?
Jeg er sologitarist. Står til?
- Dette er Richie Furay. - Hei, Richie!
- Hyggelig. - Steve Stills.
Hei, Steve. Hyggelig.
Hvordan har det seg at tre kanadiere og noen andre karer
slår seg sammen? Hvordan skjedde det?
Vel, Bruce og jeg kom til Los Angeles i en gammel begravelsesbil,
for å prøve å gjøre stjerner ut av oss.
Vi skal bli stjerner.
Vi skulle akkurat til å dra da jeg så ham i en bil
på motsatt side av Sunset. Han stoppet meg,
så vi stoppet, alle stoppet, og da begynte det.
Vi var i Fort William i Ontario,
og eieren av klubben sa: "Disse karene som vi hyrer jevnlig,
kommer hit
for å spille mellom dere og hovednummeret."
Det var Neil med en liten trio ved navn The Squires.
Han gjorde akkurat det jeg ville,
som var å spille folkeviser på elgitar.
Vi tilbrakte en uke sammen.
Vi snakket, drømte og fantaserte om alt vi ville gjøre.
Vi var uatskillelige.
Buffalo Springfield, de var store.
Jeg så dem i 67 eller 68.
De kom til Gainesville, og spilte med The Beach Boys.
Vet du, jeg har aldri glemt det!
Det var en forbløffende konsert.
Det var så bra som det skal være.
Kanskje bedre.
Buffalo Springfield hadde, du vet,
en hærskare av jenter. De jeg ville ha,
de bare så i den retningen.
Jeg tenkte: "Dette må være et bra band."
- Vi dro til LA med Cream. - Ja.
Jeg hadde knapt vært der i én time da det banket på døren,
og Stephen Stills stod der med en gitar.
Han gikk inn,
tok gitaren ut av kassen, og sa: "Jeg hører du liker denne?"
- Spilte han "Bluebird"? - Ja.
De avsluttet med en lang versjon av "Bluebird".
De byttet gitarer til det hele ble svært intenst.
Det var storslått!
The Byrds brukte Buffalo Springfield som oppvarmingsband,
og det forble slik til David Crosby hørte oss for første gang,
og sa: "Få dem bort herfra. De er for gode."
Da vi gjorde det, tenkte jeg: "Dette er en dårlig idé."
De var virkelig utrolig gode.
Vi hadde hitlåter,
så vi kunne følge opp etterpå, men de var forbasket gode.
Det som var bra, var at vi hadde enormt med materiale.
Men det negative var at det gikk i ulike retninger.
Første sang med Buffalo Springfield, "Clancy",
skulle spilles inn,
og stemmen fra båsen sa:
"Den er for lang. Spill fortere."
Da så Neil og jeg på hverandre, og sa:
"Herregud, vi må lære å gjøre dette selv."
Der er Neil. Jeg lytter til noe han gjør.
Der er det originale kontrollbordet.
Dette var kun åttespors.
Det var et gammelt Altec-kontrollbord med store knapper.
Like etter tror jeg vi kjøpte et MCI eller noe.
Da fikk vi 16, som i mine øyne var alt vi noensinne ville trenge.
Men dette var etter at vi hadde lært å lage dem selv.
Jeg ser ikke... Det er nok lydteknikeren som ble leid inn for dagen.
Han måtte sette seg?
"Bare gå og sett deg."
Kan vi snakke om "Questions"?
Vel, til å begynne med
hadde jeg disse magiske dagene hvor alt bare skjer.
Jeg møtte Judy Collins og Eric Clapton samme kveld.
Jeg dro til Whisky for å se Eric spille.
Så jeg flørtet med Judy, prøvde å høre på Eric,
som forbløffet meg, så jeg var helt overveldet.
Og senere
tok Crosby med seg Eric til huset mitt i Laurel Canyon.
Endringene i "Questions"
stammet fra en av Judys sanger
ved navn "Since You've Asked".
Jeg tok de tre første akkordene,
og endret kadensen og alt.
Da utviklet den seg til en sang.
Jeg tror jeg spilte den for ham mens jeg prøvde å skrive den,
og senere endte den opp på et Buffalo Springfield-album.
Jeg har ikke hørt på den slags på lenge, den vestkyst-musikken.
Den originale versjonen...
Jeg hadde ikke hørt originalversjonen av "Questions" på lenge,
og det førte meg tilbake i tid.
"QUESTIONS" INNSPILLING (2015)
Den minnet meg om en sang jeg lagde rundt samme tid.
Litt senere, faktisk. Den het "Let It Rain".
Det var en av de første sangene jeg skrev.
Og det er en slags...
Jeg var påvirket av den, tror jeg.
Vi snakket om at du kanskje kunne spille sangen med Stephen.
Ja.
Jeg lurte på om det var...
Plager det deg at det er en likhet der, eller...?
Jeg kan ha rappet den uten å vite det.
- Vi kan klippe den delen ut. - Nei da!
- Det er viktig at folk får vite det. - Stephen skylder deg en.
Beklager, jeg mistet det.
Solodelen var fantastisk, med deg og Eric sammen.
Når Eric er på høyden av den andre soloen,
spiller han i et høyere register.
Alt i et lavere toneregister kan bli stilig som et komplement.
Eric var omhyggelig med å minne meg på fortiden.
Han sa: "Du vet, når du spiller denne på scenen,
må dere bytte på."
"Litt som i skolegården. På galant vis."
Jeg ble invitert til å se Buffalo Springfield
øve i et hus i Laurel Canyon.
Jeg hadde møtt en jente ved navn Mary Hughes
som var skjønnhetsdronningen på Sunset Strip den gangen.
Jeff Beck datet henne, Keith Moon datet henne,
og jeg klarte også på et vis å gjøre det.
Så jeg var med denne vakre jenta,
det deles ut jointer, og de begynner å spille.
De spilte slik at det ikke ble for høylytt,
og de øvde på en settliste til en konsert, tror jeg.
Plutselig banket det på døren.
Noen gikk for å åpne,
og alle i rommet ble slått av en følelse om at noe var galt.
De åpnet døren, og der stod en politimann.
Det stod en patruljebil i bakgrunnen.
Så sa han: "Dere må dempe dere.
Vi har fått klager om bråk. Hva er det?"
I neste øyeblikk står de i rommet.
Jeg hadde ikke... Jeg hadde lagt jointen fra meg.
Jeg hadde ikke noe i hendene, men ble lagt i håndjern.
Deretter ble alle ført til LAs kretsfengsel.
I mellomtiden tenkte vi: "Hva skjedde med Stephen?"
Da Stephen innså hvem som stod ved inngangsdøren,
hoppet ut badevinduet og stakk av gårde.
Vi har hørt rykter om en fest.
Var det hjemme hos deg i Canyon? Var det samme fest?
Hva?
Katastrofalt.
Jeg hørte at du, Eric og Neil var der, og så kom politiet.
- Ja! - Høres det rett ut?
Neil og jeg satt på soverommet lengre bak i huset,
og hørte...
Jeg sa: "Gå og undersøk.
Jeg går til naboen og ringer advokatene."
Så jeg stakk ut bakveien.
Det blåste seg opp til å ødelegge ryktet mitt.
"Han var fyren som stakk."
Så jeg dro til naboen, og...
Absolutt kritikkverdig. Jeg burde ha mannet meg opp.
Jeg har aldri kommet over det, og har hatt dårlig samvittighet siden.
Neil ble sint og stormet ut døren.
Han skulle jage politiet bort,
for han er jo kanadisk, og man kan sikkert gjøre slikt der.
Det var spennende å komme til Los Angeles
fra Gainesville i Florida.
Det som stod i hodet på meg, var været, jentene,
surfingen, bilene, og den unge mentaliteten.
RECORD PARADISE RECORDS RABATTERTE PRISER
PHIL HARRIS RECORDS RABATTERTE PRISER
Det var her folk med store drømmer kom,
for her var drømmene tillatt.
Det var folk som mente
at det var mulig å gjøre noe utenom det vanlige.
Det første jeg husker, er at jeg gikk ned Sunset Boulevard,
så på bilene, alle plateselskapene...
På den tiden var det MGM, Capitol...
Alle disse selskapene som ikke finnes lenger.
Det var sant. Jeg kom dit,
og disse plateselskapene var plettfrie,
og lydteknikerne var påfallende dyktige.
Her jobbet Phil Spector og Brian Wilson.
Folk prøvde å få jobbe med teknikerne de jobbet med,
og i studioene de jobbet med for å få den gode lyden.
I Amerika var det annerledes.
Abbey Road var omtrent det eneste stedet vi spilte inn musikk.
Det var det omtrent... som BBC.
Alle teknikerne var iført hvite jakker.
Om du ville skru bassen opp, måtte du gå til produsenten,
han gikk til teknikeren som skrudde opp bassen.
Man var annenrangs mot de i hvite jakker,
som virkelig lagde musikken.
De hadde all slags professorer.
Disse vitenskapsmennene ovenpå.
Vi var i studioet.
Det var som en 40-tallsfilm.
"Hva ville du ha? Vil du spille?
La meg se hva jeg kan gjøre."
Det er annerledes her. Mer avslappet, og mye bedre.
"Good Vibrations" ble spilt inn i fire ulike studioer.
Hvert studio var unikt, ikke sant?
Ingen av dem var helt like.
Western var gode på instrumentbruk,
som bass, trommer og gitar.
Sunset Sound hadde et bra piano.
Det brukte jeg i overgangen til "Good Vibrations".
Gold Star var bra bare for ekkoet.
Det var et godt ekko der.
Og på RCA Victor spilte vi inn vokalen.
Det var så mange studioer.
Fantastiske RCA studio lå på Sunset og Ivar.
Det var et fantastisk sted.
Columbia Studios.
Og Western.
United Western, ble det iblant kalt.
Det er der enda.
Har du spilt inn noe her?
Nei, jeg har ikke vært her.
Dette er der Brian Wilson, The Mamas & The Papas,
- og Buffalo Springfield spilte inn. - Jaså?
Og du ser utviklingen av Don Was.
- Ja, der er han! - La oss gå lenger tilbake.
Det er mer av ham der borte.
- Det var før han skjønte det. - Og mer av ham her nede.
DIREKTØR - BLUE NOTE RECORDS
Hva med disse karene?
Dem kjenner jeg ikke igjen.
- Nei vel. - Alle var her.
Ja, det er kult.
Jeg vil spille inn en sang av The Association.
Det står ikke hvem som skal gjøre hva, men det gjør ikke noe.
Greit.
Da begynner vi.
Jeg kjørte ned Sunset,
og svingte inn på en vei som førte til fjellområdet.
Jeg stoppet på et utsiktspunkt. Det var fantastisk.
Plutselig følte jeg meg opprømt.
Jeg ble rørt av stedets geometri og harmoni.
Det er en storslått by.
At noen kan kalle den en stygg by
når den er ren poesi, gjør meg vondt.
Jeg ville bygge noe der og da, skape noe.
Jeg elsket LA da jeg først kom dit tidlig på 60-tallet.
Man kunne kjøre rundt og lukte appelsinblomstene.
Det var veldig stilig.
Vi flyttet til Laurel Canyon, og falt pladask for miljøet.
Mange visesangere kom hjem til oss for å spille,
vi ble høye og den slags. Det var en artig tid.
Bare å kjøre i fjellområdet og peke ut husene
hvor berømte folk bodde, som Houdini, Tom Mix og Zappa...
Det var en fabelaktig tid.
Hver gang man kjørte forbi Canyon Store,
så man en pophelt.
Der er David Crosby, ser du!
Det var folk fra all slags steder i Laurel Canyon.
Det myldret i 66. Man kunne se hvem som helst.
En gang så jeg Crosby kjøre gjennom og plukke opp to jenter.
Han var iført kappe, forresten.
Forsvant ut i den mørkeste natten!
Frank Zappa bodde på tvers av gaten.
En gang stod han i midten av gaten,
og leste opp sangteksten til "Who Are the Brain Police".
Som Alan Ginsberg. Det var...
Jeg bare stod der: "Jøsses!"
Og så hørte jeg Frank Zappa orkestrere på et spor,
uten all ropingen over.
Det var... ut av en annen verden.
Det var virkelig utrolig.
Det er ikke det samme musikkmiljøet som i New York
og østkystbyene, hvor man går på en klubb.
Vi dro hjem til folk,
og skravlet i timevis.
Og spilte musikk. All slags musikk stod på.
Jeg skrev en sang med Brian Wilson.
Brian kom hjem til meg.
Jeg sa: "Jøss!" Han hadde ikke vært hos meg før.
Han kom bort, og sa: "Har du noe speed?"
Jeg sa: "Jeg tror det."
Jeg gikk til medisinskapet, og ga ham to Ritalin.
Han ville ha to.
Dette var rundt fire på ettermiddagen.
Vi begynte å spille en sang.
Vi spiller den, den og den.
Til slutt ble det mørkt, og jeg la meg.
Og sju-åtte timer senere stod jeg opp,
og Brian satt fortsatt ved pianoet...
- Og spilte samme sang? - Ja.
- Svært fort. - Vi kom bare til et vers.
De ga den ut, og kalte den "Ding Dang".
Hver gang jeg ser Brian, peker han på meg og sier: "Ding dang!"
Det skjedde snodige ting her.
George og jeg kjørte til hvor enn Micky Dolenz bodde,
og Stephen Stills var der sammen med noen andre.
Alle var hippier og nakne.
Da de så at det var vi to som kom,
løp alle inn og kledde på seg!
Vi sa: "Vel, det var ikke særlig hippie av dem."
Man følte at man kunne gjøre alt.
Man følte at ingenting kunne stoppe en,
og det var...
Og Hollywood var her,
og musikkindustrien, eller en god del av den.
Og Sunset Boulevard, vet du.
Det oste av det som skjedde på 40-tallet
med filmstjernene og den livsstilen.
Og på et vis etterlignet vi den, bare på en annen måte.
Det var en viss følelse av frihet,
en viss mangel på regler,
mangel på fortid som holdt deg fast.
Visse folk endte opp visse steder, og det oppstod kjemi
som ga liv til kjemi rundt dem igjen.
Det er som i Wien ved århundreskiftet,
da alle arkitektene, malerne og møbelsnekkerne
drakk store mengder kaffe.
"Hva driver du med? Hva jobber du med?"
Paris på 30-tallet med Gertrude Stein og de andre malerne som møttes.
Jeg tror denne epoken
vil bli behandlet på samme måte
av historikerne om noen hundre år.
Musikkens kraft er ubestridelig.
Jeg tror virkelig at den kan endre verden. Det gjør jeg.
Med små fotskritt, men...
Jeg gir ikke slipp på dette.
BEACH BOYS INNSPILLING...
THE BEATLES SPILLER I A HARD DAY'S NIGHT
Politikken i band kan bli ganske heftig,
særlig når én person får flere sanger på platen enn andre.
David skrev en låt om et trekantforhold.
Jeg syntes ikke den passet vår stil,
men han mente den var kul og moderne.
Vi bestemte oss for å covre Goffin & Kings "Going Back".
Da ble han illsint.
De mente at den ikke var smakfull.
Den var risikabel og på kanten.
Ikke etter min mening. Det er en kjærlighetssang.
Det har hendt, ellers hadde det ikke fantes et fransk ord for det.
Det var ikke det at David skrev sangen.
Det var mer det at han hadde vært innblandet i slikt selv.
Det gjorde meg forbannet.
Det var en frekk sang å skrive.
Ikke glem at Crosby var som Brando.
Han hadde ingen grenser.
Carole og Gerry hadde flyttet fra New York til LA,
og begynt å skrive sanger.
Ikke de jenteband-greiene de hadde drevet med,
men en mer moderne stil.
David var ufordragelig, og vanskelig å bo med.
Han fikk ikke sangen sin,
og istedenfor lagde vi en kommersiell sang.
Det gjorde ham sint.
Bristepunktet var da Chris Hillman ble sint på David,
og sa: "Vi må bli kvitt ham."
Det morsomme er at alle tror
at jeg derfor ble kastet ut av The Byrds.
Mine damer og herrer, det var ikke slik.
Jeg ble kastet ut fordi jeg var en drittsekk.
Han sa ting som:
"Dere er ikke gode nok til å spille med meg."
Jeg sa: "Jaså?" Det var ikke greit.
Vi likte ikke holdningen hans.
Jeg sa at jeg var en drittsekk,
men det er ikke så enkelt.
Gir du barn et lass med penger, roter de det til.
Vi holdt sammen ganske lenge. Band pleier å bli oppløst.
De utvikler seg til de er spennende, nye og gode,
og så går det sakte nedover
til: "Sett på røykmaskinen og spill".
Det er ikke godt nok for meg. Det er det bare ikke.
Jeg gjorde det fordi det var minste motstands vei,
og jeg tjente mye penger og den slags.
Det er ikke godt nok.
Jeg føler at vi hører disse låtene
som vi vokste opp med, og tar dem for gitt.
Det er en greie som skjer i kveld,
ved dine og bandets hender,
hvor dere vekker liv i dem og minner oss på begavelsen.
Kan du snakke litt om det?
Det begynte at vi så en film ved navn Model Shop.
Det er en film fra 67 laget av Jacques Demy.
Filmen så ut som sounden til The Beach Boys
og The Mamas & The Papas.
Den sendte oss på en reise tilbake til den tiden,
og vi så på platene som gjorde at uskyldens tid
og Sør-Californias skrivestil fra 65 til 67 ble vekket til live.
De fleste av gruppene vi snakker om, og som vi har valgt,
er de fremste rockebandene fra Sør-California
fra den tidsperioden.
Det var noe som skjedde der
som avlet frem en hel del musikk,
og en rekke nye tilnærmingsmåter til musikk.
Hva enn det var, var det en god ting.
Man må ikke legge så mye i det.
De er klassikere og tidløse.
En god sang vil lyde like bra da som den gjør i dag.
Man må ikke gjøre mye. Vi har ikke laget en ny vri.
Vi holder fast ved sounden.
Og merkelig nok er sounden nokså relevant.
Den er moderne nå.
Folk har prøvd å ta den til seg i lang tid,
og finne ut hvorfor det skjedde der, og hvordan det skjedde der.
Og jeg...
Man kan gjette og peke på visse faktorer
som kan ha hatt stor innflytelse.
Men jeg vet ikke om vi får det på svart hvitt.
Det skjedde.
Og det er fortsatt et sted hvor folk kommer for å lage musikk.
Kanskje det begynte med The Beatles' optimisme.
Og Ed Sullivan i begynnelsen av 64,
så det var det perfekte avsparket til denne motegrillen.
Folk vil være sin egen variant av Beatles.
Det varte i to eller to og et halvt år.
Det endret seg nok mye
da alle skrev mer komplekse, lengre sanger,
som var frem til "Pet Sounds" og "Expecting to Fly".
Før var de tre og et halvt minutt.
De innså at de kunne gjøre mer.
Føler dere ikke at noen av sangene strukturmessig,
ord-og soundmessig,
relaterer seg mer til drømmer?
Jeg føler at musikken før
var skrevet med et bevisst sinn.
Dette ser ut til å være mer borti det ubevisste,
så de er på vei mot det psykedeliske. Kanskje dette er mellomfasen?
Vi snakket om "Expecting to Fly", og kanskje det er slutten?
Eller hva? Jeg vet ikke hvorfor det burde være slutten,
men sangen skiller seg fra det andre vi har lyttet til.
Ikke mer ambisiøs,
men det virker som om noe utviklet seg der og da.
Epoken begynner med en felles forestilling
om at musikerne og den kreative bølgen skal møtes
for å lage noe større.
Epoken tar slutt når individet begynner å stå i sentrum,
på søken etter svar om liv og retning,
og plutselig ser man at flere band oppløses.
Når man har karakterfaste folk,
og de har visjoner om en ny type kunst,
og begynner å inngå kompromiss, vil det ikke nødvendigvis vare.
Hva husker du om "Expecting to Fly"?
Vi har spilt den inn. Hva husker du?
- Jeg fikk ikke delta i innspillingen. - Er du ikke med på den?
Nei, da hadde Neil valgt å stikke.
- Sangen var en advarsel. - Jaså?
- Ja. "Jeg drar." - Er det sant?
"Jeg skal vente til det er helt kritisk
for bandets eksistens,
som kvelden før Johnny Carson booket det første rockbandet."
Neil sluttet dagen før vi hoppet på flyet.
Tekst: BTI Studios Oversatt av: Monica Mikkelsen
DEDISERT TIL MINNE OM TOM PETTY